Medtem ko Joe Orton, eden od nenavadne četverice v Komediji o koncu sveta, ki o sebi trdi, da je reinkarnirani angleški dramatik, piše farso Zakaj so propadle vse kurčeve vrednote , se uprizoritev poda v prikaz načinov, kako se znajti po tem, ko so propadle vse »kurčeve vrednote «, ali natančneje – v situaciji, ko so vrednote le uporabno in spremenljivo sredstvo za utemeljitev in afirmacijo tistega , kar v določenem trenutku potrebujemo. Z Grumovo nagrado 2013 ovenčano besedilo propada ne vnaša le na moralni ravni , temveč tudi na čisto konkretni, saj je zaradi številnih ekoloških katastrof konec sveta zelo verjetno prav blizu. V takšnem nedoločljivem času z negotovo prihodnostjo in v prav tako nedoločljivem prostoru – stari propadajoči hiši brez sosedov, kot da na robu civilizacije – se znajdejo malce čudaški liki , o katerih ne vemo prav gotovo , ali so le pretirano ekscentrični , nori in nepotešeni odpadniki ali pa je svet , v katerem živijo , res že tik pred apokaliptičnim znanstvenofantastičnim vrhuncem. A čeprav takšno dvoumnost poudarja vizualna podoba uprizoritve (scenografija je delo kolektiva Numen , kostumograf je Alan Hranitelj) , je poudarek zgodbe trdno zasidran v naš poznani svet tu in zdaj. Ne gre spregledati slikovite ironične metafore , ki naj bi – kot to skozi spretno polzečo in dvoumno konverzacijsko dramo z osebami nestabilnih in izmuzljivih identitet izpiše Flisar – šele med vrsticami in za smehom predstavila temačnejšo sliko realnosti pa tudi različne načine soočanja s to. V uprizoritvi režiserja Janeza Burgerja vodi k drugačnemu učinku popolna razvidnost vsega dvoumnega in ambivalentnega, tega , kar osebe prikrivajo, razgrinjanje podteksta, torej vsebine , do katere napotuje prav zamolk v intrigantni preobleki skorajda absurdne površine farse. A vse to že poznamo. Pred nami se razgrnejo v konkretnih dejanjih izpričani nazori , ki jih poosebljajo posamezne osebe: lastnica hiše , že mimo svojih najboljših let , gospodinjsko-seksualno prilagodljiva glede na potrebe preživetja, a predvsem hlepeča po ljubezni (Vesna Jevnikar), mladi faliranec , sanjač o dramski karieri , v realnosti pa nesamozavesten iskalec lažjih poti in omame ( Aljoša Ternovšek ), novi podnajemnik, pol norec in pol znanstvenik, ki v obsedenosti z ekološko katastrofo zapuščen vrt spremeni v rajski otoček zelenjave kot edino možnost preskrbe in varnosti v razpadlem svetu (Peter Musevski) in kasneje še sumljivi prišlek, ki se izdaja za javnega uslužbenca, a se izkaže le za prevaranta in zaslužkarja, vseeno, ali kot menedžer za trženje zelenjavnega koncepta samooskrbe ali kar z donosnejšimi , čeprav prepovedanimi sadikami (Borut Veselko). Igre manipulacije in spreobračajoče se moči med njimi so očitne, a zaradi eksplicitnosti plasti za površjem tudi manj zagonetno vprašljive. Namesto vabila k detektivskemu poigravanju s premenami v odnosih je gledalec nagovorjen neposredno; prostor avditorija je nakazan kot prostor vrta, edinega možnega upanja za prihodnost sveta. Očiten prenos odgovornosti za odločitve na gledalce obarva odrsko dogajanje v nekoliko poučen prikaz (ne)možnosti in ga tudi s scensko podobo odmika v zgodbo iz nekega drugega časa in prostora. Filmsko čudaški Konjevič Boruta Veselka začetno odrsko upočasnjenost dobrodošlo razigra, a s prihodom le še poveča distanco med tem in onim svetom in tako se tudi hiter končni obračun iz ostre farse spremeni predvsem v zabavljaško prigodo.
KOMEDIJA O KONCU SVETA
O predstavi
Komedija o koncu sveta me je v hipu pritegnila zaradi svoje metaforične aktualnosti in ironičnega pogleda na svet in človeško delovanje. Konec sveta je pred vrati in grozeče nabija po njih. Akterjem Komedije pa se plete po glavi, kako bi lahko s tem kaj zaslužili.
(Janez Burger)
Komedija o koncu sveta je farsa o farsi, znotraj katere je še ena farsa. Je farsa, kot je naša resničnost farsa, čeprav, kot se izrazi njen junak, »ni čas za farse. Resničnost zahteva resne drame.« Resničnost zahteva, kakor avtor natančno ugotovi, da se vprašamo o koncu sveta, da se vprašamo, ali bo treba zasaditi in ograditi lasten zelenjavni vrt ali še naprej saditi le travo – in jo preprodajati … Natanko to se na obrobju mesta v hiši z zapuščenim vrtom, na skoraj beckettovskem prizorišču sprašujejo štiri osebe, vse zaznamovane s svojo namišljeno gledališko resničnostjo, a vendar vse zlahka prepoznavne iz naše neposredne resničnosti. Podnajemnik Joe Orton, nerealiziran dramatik, lastnica Elvira, nerealizirana igralka, novi podnajemnik Majerhold, okoljski znanstvenik pod krinko, in Konjevič, človek z različnimi izmišljenimi identitetami, se o namembnosti vrta in reševanju sveta ne morejo sporazumeti in tako nam avtorjeva vse prej kot optimistična dramska napoved načina reševanja aktualnih težav družbe na pragu konca sveta daje jasno vedeti, da bodo v bitki načelnih inovatorjev in brezvestnih zaslužkarjev kakor že tolikokrat in kljub apokaliptičnim napovedim zmagali slednji. Zraven pa se ob tem dramskem besedilu s spretno izpisanimi dialogi in polnem aforizmov ter inteligentnih besednih iger sprašujemo, kaj je v njem in tudi sicer sploh resnično, kdo je pristen in kdo se skriva pod krinko, in predvsem, ali je konec sveta prihajajoča realnost ali zgolj kulisa bitke med različnimi interesi, bitke, v kateri so v ilegali tako revolucionarni znanstveniki kot izkoriščevalski dobičkarji. Komedija o koncu sveta se tako na nevsiljiv in svež način ukvarja z najbolj žgočimi globalno-lokalnimi temami ter nam živo odslikava domače in tuje stanje duha, ob tem pa daje slutiti, da je ves svet le oder in da zato morda nikoli ne bomo poznali odgovora na vprašanje iz naslova nikoli napisane Ortonove drame: »Zakaj so propadle vse kurčeve vrednote?«
(povzeto po utemeljitvi strokovne žirije za Grumovo nagrado, ki jo je Evald Flisar prejel leta 2013)
O Avtorju
Pisatelj, dramatik, esejist, urednik, prevajalec Evald Flisar je prejel nagrado Prešernovega sklada in Župančičevo nagrado za življenjsko delo. Njegova dela so prevedena v triintrideset jezikov, med njimi angleški, nemški, češki, arabski, bengalski, hindi, malajski, marati, indonezijski, nepalski, islandski, španski, turški, grški, italijanski, japonski, kitajski itd. Njegove drame redno uprizarjajo poklicna gledališča po vsem svetu (samo v zadnjih dveh letih so jih na oder postavili v Avstriji, Belorusiji, Egiptu, Indiji, Indoneziji, Bosni, Srbiji, na Tajvanu in na Japonskem). V Prešernovem gledališču Kranj smo leta 2004 krstno uprizorili njegovo dramsko besedilo Nora Nora, tri leta pozneje pa še Akvarij; obe predstavi je režiral Dušan Mlakar.
O režiserju
Režiser Janez Burger je iz filmske režije diplomiral na praški akademiji FAMU in je javnosti znan po številnih filmih (V leru, Ruševine, Od groba do groba, Circus Fantasticus …). Za Circus Fantasticus je na 13. festivalu slovenskega filma v Portorožu leta 2010 med drugim prejel vesno za najboljšo režijo in nagrado za najboljši film po izboru filmskih kritikov in publicistov. V Prešernovem gledališču Kranj pa se bo v sezoni 2014/2015 prvič predstavil kot gledališki režiser; na oder bo postavil Komedijo o koncu sveta Evalda Flisarja.
KOMEDIJA O KONCU SVETA?
»Jasno, da smo vsi nori in le tisti niso, za katere mislimo da so.«
Pred kratkim me je na cesti ustavila ena naših abonentk in pohvalila naše predstave, ob tem pa dodala: »Saj boste v letošnji sezoni uprizorili tudi kakšno komedijo, ne? Predstave vašega gledališča so res izjemne, vendar so vse teme tako težke, jaz pa si želim tudi kakšne komedije za sprostitev.« Za trenutek sem se zmedla in po glavi so mi brzele misli, kdaj smo nazadnje uprizorili kakšno bolj lahkotno komedijo, a že v naslednjem trenutku sem si oddahnila, saj sem se »spomnila«, da bo ravno naša naslednja predstava komedija, saj ima komedijo že kar v naslovu ... Komedija o koncu sveta! Gospa me je malce nejeverno pogledala in rekla: »Ja, ampak to verjetno ne bo taka lahkotna komedija, ob kateri bi lahko vsaj za hip pozabili na kruto resničnost.« »Ja, drži,« sem odgovorila, »res ne bo takšne vrste komedija ...« Gospa se je namuznila in rekla: »Ja, saj smo se že navadili, da nam vse predstave vašega gledališča dajo misliti.Tudi komedije ...
In res je Komedija o koncu sveta tiste vrste družbenokritična komedija ali, bolje rečeno, farsa, ki s svojim zajedljivim in pretanjenim humorjem nikakor ne omogoča pobega iz krute resničnosti, ampak zahteva, ravno nasprotno, radikalno soočenje in razmislek o njej. Pri tem pa je še najbolj paradoksalno dejstvo, da je prav dilema o pobegu iz resničnosti v pozabo, oziroma že kar v omamo, in po drugi strani soočenje s kruto realnostjo njena temeljna tema, povrhu vsega pa se pri tem lahko celo nasmejimo in hkrati globoko zamislimo nad svojo ignoranco, naivnostjo, neumnostjo, norostjo, oportunizmom, preračunljivostjo in pridobitniško neoliberalistično miselnostjo. Kajti Komedija o koncu sveta je, malce poenostavljeno rečeno, ekološka farsa o neoliberalističnih ekoloških dobičkarjih, ki ustvarjajo in seveda tudi izkoriščajo ekološko katastrofo za lastni žep, pri tem pa jim nehote pomagamo vsi tisti, ki se pretvarjamo, da se nas to ne tiče, in seveda tudi nekateri mediji, ki novice o tem pohlepno pograbijo in izrabijo za »polnjenje« programa in za senzacionalistična poročila, spretno zapakirana v celofan medijskega »mita« o koncu sveta. Konec sveta je v Flisarjevi Komediji smrtno resna tema, napisana na humoren način. Kajti ekološka katastrofa je (kakorkoli se že pretvarjamo, da je še daleč in nekje drugje) smrtno resna grožnja svetu tukaj in zdaj, ki pa je večina ljudi sploh ne jemlje resno, tisti, ki pa jo jemljejo smrtno resno, pa so tako ali tako označeni za norce z diagnozo ekološke paranoje. V tovrstni zmedi vrednot, etiket, informacij, interesov in manipulacij zato v kalnem zlahka ribarijo ekološki dobičkarji, ki iz mita o koncu sveta sveta kujejo zgolj lastni dobiček.
Zato nikakor ni naključje, da avtor te »nelahkotne komedije« na prvi strani zapiše celo navodilo o uporabi, ki se glasi: »Dramo je treba igrati hitro in smrtno resno!«, saj so ga izkušnje očitno izučile, da ljudem ne gre zaupati ne v življenju, kot tudi v umetnosti in potemtakem tudi v gledališču ne, in da lahko zlahka pride tudi do nesporazuma v zmešnjavi dramskih stilov, konceptov in interpretacij. Humor, ki ga tako spretno obvlada, je namreč tiste vrste, ki ni pisan na prvo žogo. Njegov humor je predvsem konverzacijski. Spogleduje se z ortonovskimi farsami kot tudi Pinterjevimi in Beckettovimi absurdnimi dramami, se spretno poigrava s komedijo nravi in zapletenimi odnosi med protagonisti ter se vešče preigrava z dvoumnimi podtoni, konverzacijskimi nesporazumi, predvsem pa vse izdatno »začini« s tipičnim cinizmom, ironijo in sarkazmom. Avtor se namreč zaveda, da je mogoče govoriti o naši resničnosti zgolj in samo skozi formo farse, čeprav jo je treba igrati smrtno resno, saj je situacija, v kateri smo, dejansko smrtno resna. In kaj to pomeni? To pomeni samo to, da Flisar govori o skrajno resni temi, vendar je možnost poseganja v svet in spreminjanja sveta že v izhodišču postavljena pod vprašaj, saj se ljudje nočejo, ne želijo ali ne zmorejo zavedati resnosti situacije, tisti, ki pa se je, jo žal izrabljajo v svoj prid in jo s tem še pospešujejo. Vsak poskus ozaveščenja ali angažiranosti, vsak poskus narediti nemogoče zato v tako spervertiranem svetu izpade le še kot čista norost. Zato je na našo resničnost, ki je farsa, odgovor lahko samo še farsa, ugotavlja avtor.
Če je namreč farsa po eni izmed definicij tudi »satirično dramsko besedilo z ostro, polemično vsebino«, katere osnovni cilj je, da »biča človeško družbo in hoče s pretiranimi poudarki vzbujati smeh« ... potem je natanko to uspelo Flisarju v Komediji o koncu sveta. Za temo si je avtor namreč izbral enega izmed najbolj žgočih in »smrtno resnih« problemov človeške družbe in njegovo »bičanje« je skrajno neusmiljeno, čeprav zbuja smeh. Gre za temo, ki je tudi v medijih ena izmed trenutno najbolj izpostavljenih. In prav z radijskim poročilom o ekološki katastrofi, ki grozi Tuvalujcem na Novi Zelandiji, se Flisarjeva drama tudi začne ter se kot refren ali kar že mantra radijskih poročil ponovi v drami v najrazličnejših variacijah. Toda pomenljivo in nikakor zanemarljivo ni, da vsakemu izmed tovrstnih radijskih poročil zmeraj znova sledi ignorantski in vsega naveličan cinični refren junakov naše Komedije, ki na alarmantne novice odgovarjajo le še z »bla bla bla«, temu pa sledi tudi njihovo vztrajno ugašanje radia. Flisarjevo sporočilo je z »bla bla bla« seveda več kot jasno ... čeprav svetu grozi konec sveta oziroma je ta že pred vrati, se večina izmed nas pretvarja, da se nas to ne tiče. Še huje ... večja ko je frekvenca novic in opozoril o grozečem koncu sveta v obliki ekoloških katastrof, bolj zavzeto si pred njo vztrajno zatiskamo oči ali bolje rečeno ušesa. Mediji, tudi tisti »smrtno resni« in ne le zgolj senzacionalistični rumeni tisk nas le še bolj tirajo v otopelost in so v takem svetu očitno le še glasniki nekakšne »mrtve terminologije«, ki namesto da bi ozaveščala in budila, ljudi potiska v ohromelost in v norost. Ali kot je zapisal Harold Pinter v govoru na Nacionalnem študentskem gledališkem festivalu leta 1962 v Bristolu o fenomenu mrtve terminologije, ki prerase v ohromelost: » ... brez konca in kraja ponavljane in permutirane ideje postanejo puhle, oguljene, brez pomena.« In natanko o tem govori med drugim Flisar v Komediji!
Konec sveta v Flisarjevem svetu zato seveda ni nikakršen njuejdževski bavbav ali svetopisemski horror mundi, ampak naša tukajšnja konkretna stvarnost, ki jo že živimo. Toda novic o tem, da človeštvu grozijo in ga tudi konkretno ogrožajo katastrofalne poplave, suše, tornadi, plavajoče ledene plošče, pomanjkanje vode in nafte, nihče več ne jemlje resno. Nič drugače seveda ni tudi z »junaki« naše Komedije. Kaj je torej narobe z nami in seveda tudi z osebami iz Komedije, da si tako vztrajno zatiskamo oči in ušesa ter se pretvarjamo, da se nas to ne tiče, se sprašuje avtor. V Komediji namreč Flisar neusmiljeno in neprizanesljivo drži ogledalo svetu, ki je »iz tira«, ali bolje rečeno, ki je nor in se seveda ves čas zaveda brezumnosti in neučinkovitosti svojega dejanja. Na takšen svet, ugotavlja Flisar, ni mogoče več vplivati. Še posebej ne, če smo brez politične in ekonomske moči, pa tudi če smo etično in moralno otopeli. Ta svet je tako nor, da ga ne moremo uravnati, kot je pred stoletji še upal in hkrati dvomil Hamlet in pri tem tragično propadel. Ta svet je tako iz tira in tako nor, da se iz njega lahko le še norčujemo! Edino, kar lahko naredimo, je, da ga prikazujemo v vsej njegovi brezumni norosti. Stanje sveta preprosto kažemo smrtno resno, toda situacija je tako absurdna in nora, da izpade vse, kar napišemo, le še kot najbolj nora komedija oziroma farsa. Kajti, če je bil v Shakespearovi resničnosti in dramatiki junak, ki je hotel uravnati svet, še tragičen v svojem hotenju, saj je sledil svojemu poslanstvu, a hkrati dvomil o svojem prav in navkljub dvomu poskušal delovati (pod krinko norosti) ter na koncu tudi tragično končal, je v Flisarjevi dramatiki in resničnosti junak lahko le še norec oziroma fantast, ki se trudi izgledati normalno. Prej ali slej se namreč izkaže, da si lahko zada nemogočo nalogo»odrešiti svet« in ga »uravnati« res samo še norec. V svetu ignorantov in spretnih manipulatorjev ter ekonomskih in ekoloških dobičkarjev, ki delujejo pod najrazličnejšimi krinkami (v Komediji konkretno pod krinko uslužbenca mestnega vodovoda in policije za posebne preiskave kot tudi faliranega dramatika in zakajenca), si oznako klovna ali norca tak naiven, pa četudi genialen »Odrešenik« zlahka pridobi. Dramatik v tem svetu, ki zase trdi, da je reinkarnirani angleški dramatik Joe Orton (včasih pa se počuti tudi kot dramatik Harold Pinter ali Samuel Beckett), pa lahko piše namesto šekspirjevskih tragedij v tem svetu le še flisarjevske farse o tem, »zakaj so propadle vse kurčeve vrednote«. Toda tudi zanj se na koncu prav tako izkaže, da je bila to prav tako zgolj spretna igra manipulacij in da tudi »dramatiku« (ki se skriva pod krinko luzerja in opranca) ne gre zaupati in da se je torej reinkarnirani Joe Orton samo spretno pretvarjal v vlogi zakajenega in zblojenega umetniškega luzerja, v resnici pa je prefrigan in preračunljiv Janez ali Jože.
Odgovor na vprašanje oziroma delovni naslov uspešnice, ki jo piše reinkarnirani Joe Orton, »Zakaj so propadle vse kurčeve vrednote«, se skriva in razkriva nikjer drugje kot zgolj v odnosih med junaki Komedije, za katere se zdi, kot da so se reinkarnirali iz Pinterjeve Zabave za rojstni dan, pa tudi iz kakšne Ortonove in Flisarjeve drame ter se z nekoliko premešanimi geni znašli v njej. Zato nikakor ni naključje, da omenjeni stavek položi dramatik Evald Flisar v usta »reinkarniranega« kontroverznega angleškega dramatika Joeja Ortona. Če le površno poznamo njegovo delo in tragično usodo, nam postane jasno, da gre za avtorjev premišljeni cinizem in ironijo. Dramo z delovnim naslovom »Zakaj so propadle vse kurčeve vrednote« namreč piše natanko tisti, ki je meščanske kot tudi vse druge vrednote v svojem tragičnem življenju in tudi v dramatiki smešil, zaničeval in celo blasfemiral. Po drugi strani pa se zdi, da avtorjeva fascinacija nad Joejem Ortonom tiči bolj kot v njegovi biografiji v njegovem dramskem stilu in da »reinkarnirani« dramatik Joe Orton v resnici celo bolj spominja na »spervertiranega« Stanleyja iz Pinterjeve Zabave za rojstni dan, tako kot tudi Konjevič na neki način asociira na Goldberga in Elvira na Magg, Majerhold pa je tipičen flisarjevski junak, ki ga geni družijo s svojim severnim alter egom, Bernhardovim izboljševalcem sveta.
V Komediji nam namreč Flisar na primeru arhetipskega mikrokozmosa odgovarja na vprašanje, ki si ga v svoji drami zastavlja skupaj s svojim junakom Joejem Ortonom, »Zakaj so propadle vse kurčeve vrednote?«. Za njihov propad namreč ne krivi nekega globalnega ali lokalnega sistema, ampak uperi prst v nas same, v družbo, ki tak sistem predstavlja in omogoča. In kdo so akterji tega mikrokozmosa in kaj je njihov temeljni problem? »Podnajemnik Joe Orton, nerealizirani dramatik, lastnica Elvira, nerealizirana igralka, novi podnajemnik Majerhold, okoljski znanstvenik pod krinko in Konjevič, človek z različnimi izmišljenimi identitetami, se o namembnosti vrta in reševanju sveta ne morejo sporazumeti,« so zapisali v svoji utemeljitvi Grumove nagrade člani žirije. In resnica tiči natanko v tem. Hudič namreč tiči v podrobnostih ali, drugače rečeno, v odnosih. In natanko ti so tisto jedro, iz katerega avtor izpelje svojo tezo o krivcih za stanje sveta, ki je le še farsa.
V tem norem svetu, ki mu vladajo norci in ki ga želijo odrešiti norci, ni nobene trdne etične točke več. Ni meril in ni vrednot, saj si jih vsak kroji po svoji interpretaciji ali, bolje rečeno, po svojih interesih. Zato so v takšnem svetu izmuzljive oziroma spremenljive tudi identitete, o čemer govori tudi Flisarjev roman Začarani Odisej, in zato so identitete junakov podvržene trenutni situaciji in seveda tudi amneziji. V Flisarjevi Komediji ni nič trdnega in v njej ni ene same »oporne« točke. V tem svetu se vse spreminja v svoje nasprotje in s tem seveda tudi vrednote, saj o njih govorijo natanko tisti, ki jih najmanj spoštujejo in ki z njimi samo spretno manipulirajo. Vrednote so v tem svetu, tako kot vse, postale samo sredstvo skrajno perfidne manipulacije, kjer ljudje spreminjajo svoje identitete v skladu s svojimi oportunističnimi interesi, pohlepom in pridobitništvom. V tem svetu ni točke, kamor bi lahko namestili svoj vzvod in ga spet postavili v tečaje. Edino, kar nam ostane, so medčloveški odnosi, ugotavlja v svoji Komediji avtor in položi svojo »resnico« sveta, ki je iz tira, v Majerholdova usta v sceni z Elviro, ki ga (kot v didaskaliji zapiše avtor) tako ali tako ne posluša: »Ljudje smo kot vzvodi v zelo zapletenem mehanizmu. Vsak je odvisen od vzvoda nad sabo, ima pa oblast nad vzvodom pod sabo.«
V Komediji o koncu sveta se Joe Orton, Elvira, Majerhold in Konjevič preprosto ne morejo sporazumeti o namembnosti vrta. Zveni mogoče to nekam znano? Majerhold želi zaraščeni vrt spremeniti v utrdbo samooskrbe in oazo samozadostnosti ter se s tem rešiti pred bližajočo ekološko katastrofo, Elvira vidi v njegovi »akciji« priložnost, da zadosti svojim sentimentalnim in erotičnim potrebam in končno najde »moškega svojih sanj«, reinkarnirani Joe Orton pa seveda možnost, da bi končno na vrtu gojil konopljo. Toda njihove majhne in zasebne račune radikalno zmeša »podjetniški« Konjevič, ki v vrtu vidi zgolj in samo priložnost za lastni zaslužek z zasaditvijo »opija za ljudstvo«. Vendar Flisar s Komedijo seveda ni želel napisati le tezne ekološke drame, zato stvari niso tako enostavne kot tudi ne odnosi med njenimi akterji. Majerhold ni le zavzeti ekološki ozaveščenec, ki želi s samooskrbo rešiti sebe in svet, ampak je tudi samosvoj čudakar s sumljivo preteklostjo in spremenljivo identiteto. Lahko je tudi samo norec, ki je pobegnil iz norišnice in se v resnici piše Ebenšpanger, Robnik ali celo Konjevič. Podobno menjavo identitet si privošči tudi Konjevič, ki se sprva izdaja za uslužbenca mestnega vodovoda (in bi mu prav tako zlahka pripisali »reinkarnacijo« Goldberga iz že omenjene Pinterjeve Zabave), že v naslednjem prizoru pa se spremeni v kriminalista iz Ortonove drame, da bi ga na koncu spoznali kot pridobitniškega in preračunljivega Novaka, ki v ekološki katastrofi vidi samo priložnost za biznis s človeško naivnostjo in neumnostjo. Nič drugače ni glede trdnosti identitete tudi z Elviro, ki se iz malce zagrenjene, naveličane in naivne sentimentalne dame srednjih let s prav tako s sumljivo preteklostjo slačipunce Silvane v hipu spremeni v oportunistko, ki rešuje zgolj lastno rit. Majerhold, ta enigmatični ekološki ozaveščenec, genij ali norec, je tisti, ki v tej Flisarjevi farsi o koncu sveta edini potegne »ta kratko« in tudi tragično konča. Njegov genialni, a tako preprosti načrt samooskrbe in preživetvene strategije žal nima možnosti v svetu, ki mu vladajo neumnost, oportunizem, pohlep in zasebni preračunljivi interesi. Njegov samooskrbni vrt bo prevzel Novak in na njem v zavezi z Janezom ali Jožetom posadil namesto zeljnatih glav glavice maka. Konec sveta je tik pred vrati in dočakali ga bomo srečni in nasmejani v otopeli omami in do daske zadeti! S kritično mislijo in s kurčevimi vrednotami se v takšnem svetu očitno res ne splača ukvarjati. Zato uživajmo v omamljenosti in se zabavajmo čim bolj zadeti ob gledanju Komedije o koncu sveta! Vlogo opija za ljudstvo pa bo tako prej ali slej žal moralo prevzeti tudi gledališče!
Marinka Poštrak
![](/files/show/52/sidepicture/300x300/2T4A7428copyIIs.jpg)